Městská knihovna v Praze.
Pak se vše zlomilo; spadl jsem po hubě na jižní Moravu, do nevlídnosti, do jakési tiché a neprodyšné (a hlavně neroztříštitelné) hrůzy; náhle jsem se ve vzduchu točil víc a více, výš a ve větších děsech; ten starý, malinký skok do neznáma byl najednou čímsi dávným, vzdáleným, dětským; dospíval jsem v prachu a řevu tělocvičny na ulici Leninově, na ulici Kounicově, a nevytáhl jsem z krabičky sirku, neškrtl a neponořil ji do jámy naplněné nařezaným molitanem: a tak jsem dospěl… Salto jsem však skákal dál; to dětské, nedospělé, to dávné, z dálek přivezené salto: k úděsu a údivu dívek a žen jsem skákal opilá salta v hospodách, v divadelních klubech (potom i na jevišti jako klaun; miloval jsem divadlo, a na prkna jsem se dostal jen a jen kvůli tomuto prachmizernému saltu); opilejší a opilejší, skákal jsem paradoxně čím dál jistěji a pevněji; den se neobešel bez opití: opití bez salta… Snažil jsem se něčeho dosáhnout: učinil jsem marné nápory na hudbu, slova, ženy, umění: všichni ale hned prokoukli naprostou bezcennost mých snah; a když už šlo nejvíc do tuhého, když už nebylo čím se předvést, když už nešlo vytáhnout z rukávu nejen žádný falešný trumf, ale zkrátka vůbec nic: tehdy jsem se náhle vrhal pozadu do neznáma: skok a údiv; přihlížející dětsky otevřeli ústa dokořán; žádná slova, žádné umění, žádné příběhy: nic nedokázalo to, co tento pitomý, bezcenný, dávný dětský trik; muži mě náhle plácali po ramenou; ženám přece jen aspoň trochu potemněly oči…