Městská knihovna v Praze.
Večerní otázky dětí
Jak velkým nebeským uchem
a na jaké vlnové délce lze slyšet
útrpný úsměv Mony Lisy
Anebo naopak
jakou rychlostí se rozpadá a tříští
udivená tvář Raffaelova anděla
Proč se nám vlastně hvězdy vysmívají
jenom z dálky Hrozí nám
svými jehlovými prsty nebo nás zvou
A jestli půjdem jaké to tam bude
Samá stříbrná hudba samá euforie
anebo samé hrůzné divení
Proč zpívají hlasy z indického dávna
o vesmírech vznikajících z věčné vody
Co je to věčnost A jsou víly věčné
Jsou spočitatelná i stébla trávy
I ta která se teprv narodí
Kolik lidí už umřelo
Proč umíme kouzla jenom ve snu
Proč je neumíme ještě zaživa
Je země Oz čtvrtým nebo dalším rozměrem
Je písek krví kamenů
Bolí to led když taje
Jak jemná křídla vážek váží stín
a proč stín jako sýček houká
jenom u dveří klinické smrti
Proč zmizí když se umře doopravdy
Má noční můra muří nohy
jako v pohádce A lze ty drápy zaklít
čarovným proutkem Lze vypátrat štěstí
anebo pramen pravé živé vody
virgulí Jaký chemický proces
přemění slané slzy hoře v perly
Kdo nás má rád a co je to mít rád
Máme svou lásku v genetickém kódu
jako barvu očí a vlasů jako tvar rtů
Kam utíká čas dospělých
a kam nás dětí
Proč náš čas běží rychleji
Kdo se to imperativně vkrádá
pod naše chodidla pod naše nehty
s rytmem a tempem až se zalykáme
Kdo staví naše hrady
tisíce metrů pod pískovištěm
a v astrofyzikálních výškách nad ním
Kdy tady budem v bezpečí
Kdy nás bůh
schová pod věčné teplé kajčí peří
Kdy tady konečné začneme věřit
vaší iluzi a svému
biochemickému vzorci fantazie
Kdy nám dovolíte se bát
Kdy se roztečou naše pouťové hodinky
jako na surrealistickém plátnu
Kdy se z dětství jako vydávený oheň
vrátíme k vám A kdy vy polykači ohně
splynete s námi